Støtte fra seere som deg gjør dette programmet mulig.
Vennligst gi pengestøtte til din PBS-stasjon.
ANDRE VERDENSKRIG BLE UTKJEMPET PÅ TUSENVIS AV STEDER,
FOR MANGE TIL Å NEVNES.
DETTE ER HISTORIEN TIL FIRE AMERIKANSKE BYER
OG HVORDAN INNBYGGERNE DER OPPLEVDE KRIGEN.
I løpet av dette slaget
tok vi 18 eller 19 tyske fanger.
En ung mann rundt 24 år snudde seg mot meg,
og med en stemme
helt fri for aksent, sa han:
"Hvor er du fra?"
Jeg sa: "Jeg er fra USA."
"Hvor i USA?"
"Nordøst," sa jeg.
"Hvor i nordøst?"
Jeg sa: "Jeg er fra Connecticut."
"Hvor i Connecticut?" Han var iherdig.
Jeg sa: "Ja, jeg er fra Waterbury i Connecticut."
"Ja," sa han, "Waterbury,
der med krysset ved elvene Naugatuck og Mad."
Man må vite litt om området.
Naugatuck er en ganske stor elv,
men Mad-elva er en liten bekk
som man kan hoppe over uten problemer.
Alle som visste dette... Jeg var forbløffet.
Jeg sa: "Hvordan kan du vite det?"
Han sa:
"Jeg trente for administrasjonen."
"Administrasjonen for hva?" sa jeg.
Han sa: "Administrasjonen for territoriene."
Blodet mitt frøs til is.
Jeg kunne ikke se for meg at Hitler,
i sin villeste fantasi,
ikke bare hadde regnet med
at han praktisk talt hadde Europa i sitt grep,
men at han også hadde regnet med at han ville kontrollere USA.
Man hadde ingen eiendeler i det hele tatt.
Man kuttet alt ned til det minste,
siden man måtte bære alt.
Da vi marsjerte fra én skrekk til en annen,
INFANTERI
Jeg hadde skosokker på
fordi bakken var alltid våt eller frossen.
Jeg hadde to par med ullsokker.
I lommene bar jeg nok et par bokser med K-rasjoner.
Jeg hadde aldri tannbørste. Jeg dusjet ikke på seks måneder.
Ingen undertøyskift i det hele tatt.
Ingen klesskift på flere måneder.
Og jeg hadde en sovepose som jeg bar i et tau
over skulderen som en landstryker.
Og... det var alt jeg hadde.
Mer enn 16 millioner amerikanere tjenestegjorde i militæret
under krigen.
De aller fleste av dem opplevde aldri alvorlige kamper.
Infanteriet representerer
bare fjorten prosent av troppene i utlandet.
Men uansett hvor de kjempet...
i Nord-Afrika eller i Stillehavet
eller Vest-Europa...
...var det infanteriet som stod for mesteparten av kampene på bakken
og led tap på sju av ti.
Og de tålte motgang og skrekk
som ingen trening kunne ha forberedt dem på.
Man blir hardere etter hvert.
Jeg oppholdt meg i et hull i én og en halv time
eller noe sånt, det virket som det uansett,
med en død tysker.
Og det er en ganske nifs følelse.
Men du er så bekymret
for deg selv hele tiden at du tenker ikke så mye over det.
Men du blir hardere av å se
mange grusomme syn.
Og det bekymrer deg egentlig mest av alt.
Du tenker: "Jøss.
Jeg så den og den bli drept i dag
og så ble han overkjørt av en tanks og for et søl
og det plaget meg ikke."
Men omtrent én uke etter krigen var slutt
så jeg en bilulykke,
og jeg ble kvalm som jeg normalt ville, før krigen.
"WATERBURYS EGNE" BORTE I TO ÅR
Innen desember, 1944, begynte amerikanere å bli lei av måten...
HEIMEVERNSENHETER INNKALT FOR ETT ÅR TJENESTEGJØR FORTSATT
...deres unge menn hadde kjempet i tre lange år.
I Europa skulle det vært over nå.
Generalene som hadde dirigert kampene fra langt bak frontlinjene
hadde spådd seier i månedsvis.
Det hadde ikke skjedd.
I Stillehavet
hadde den amerikanske utviklingen vært treg og kostbar.
Fienden viste ingen tegn til å gi opp.
Og på en bitteliten vulkanøy kalt Iwo Jima
skulle marinesoldatene stå overfor enda en grusom test.
For menneskene i Luverne i Minnesota,
og Waterbury i Connecticut,
Sacramento i California og Mobile i Alabama,
og alle andre byer som strevde med å ta inn alt,
virket strømmen av telegrammer og avisoverskrifter
som fortalte om nye tap
som endeløs og uutholdelig.
BLE DREPT TIDLIGERE
For sønnene i utlandet var det selvfølgelig mye verre.
For dem var det intet annet valg,
enn å kjempe og prøve å holde seg i live.
Ray Leopold, en boliglånkonsulent fra Waterbury,
som hadde blitt trent til å drepe folk,
prøvde i stedet å redde dem.
Burnett Miller, det eneste barnet fra en velstående Sacramento-familie,
ville bli fanget i det største
og minst forventede slaget på vestfronten.
Quentin Aanenson fra Luverne,
som hadde delt ut død fra luften,
fikk oppleve det nært på, nede på bakken.
Og 11 år gamle Sascha Weinzheimer,
en japansk fange, hvis høyeste drøm
var at hennes verden skulle bli normal igjen,
ville få sitt livs lykkeligste dag.
Å bli skutt på eller bombet er skummelt.
Du bare håper at de bommer.
Når artilleriet kom inn, tenkte man: "Herregud,
det dekker så mye, håper det ikke treffer meg."
Vi ønsket at de bare begynte å bruke rifler, skjønner du?
Når du opplever at en kule suser forbi hodet...
...da er det personlig.
Best du kommer deg unna.
Siden sommeren 1944, hadde Hitler planlagt i skjul
et massivt motangrep.
Et forsøk på å splitte og ødelegge de alliertes hærer
før de kunne komme seg lenger inn i Tyskland.
Målet hans var Ardennene,
rullende, skogkledde åser i Belgia og Luxemburg,
der tyske tropper hadde avansert mot Frankrike
to ganger tidligere, i 1914 og igjen i 1940.
Det var nå lite bevoktet.
Hærene hans skulle bryte gjennom de intetanende amerikanere,
rase mot Antwerpen, avskjære den britiske hæren i nord
og tvinge dem ut i sjøen.
Mange av Hitlers kommandører syntes det var galskap.
De hadde mistet nesten fire millioner menn siden krigen begynte.
De hadde for lite drivstoff til et stort mekanisert fremskritt.
Det én gang så mektige Luftwaffe var stort sett ødelagt.
Men Hitler var urokkelig.
"Det kommende slaget," sa han, ville bestemme
"om vi skal leve eller dø."
Hver eneste friske tyske hannkjønn mellom 16 og 60 år
var kvalifisert til tjeneste.
Tjuefire nye divisjoner,
kalt "folkets infanteri", ble formet.
To hundre og femti tusen nye soldater, domfelte og uføre,
gamle menn og unge gutter,
og vernepliktige fra okkuperte land som ikke snakket et ord tysk.
Forberedelser for angrepet skulle ta tid
og krevde fullstendig hemmelighold.
Hitler ville ikke sette i gang før han var sikker på
at vintervær og tykk tåke
ville holde de alliertes fly på bakken.
I mellomtiden var løytnant Tom Galloway fra Mobile og hans divisjon
blant de amerikanske soldatene
som var stasjonert i Ardennene.
Vi var i Luxemburg for gjenoppbygging etter Hürtgen-skogen,
for tapene var rimelig høye.
Vi hadde en front, divisjonen hadde en front på rundt 30 km.
Fordi det var et rolig område
og ingenting foregikk, skjøt jeg 25 runder om dagen.
Jeg gikk opp på morgenen, og skjøt bare ett om gangen,
bare for å la dem vite at vi var der.
Det var bare fire amerikanske infanteridivisjoner i Ardennene...
Åtti tusen menn, strekt utover en land front
som strakk seg opp mot 130 km fra nord til sør.
To av divisjonene hadde ikke sett mye strid.
De andre to... 4. og Galloways 28.
hadde blitt redusert etter uker med desperate kamper
i Hürtgen-skogen,
og hadde blitt sendt til Ardennene for å hvile.
Ray Leopold, fra Waterbury, tjenestegjorde også med 28.
Han var opptrent som skarpskytter.
Vi var på en plass som heter Malmedy St. Vith,
på et lite sted kalt Sevenig-åsen.
Man kunne sette én fot i Frankrike, én fot i Belgia,
og spytte inn i Tyskland på dette bestemte punktet.
Én kald morgen, etter mange timer med vakttjeneste,
reiste Leopold seg for en strekk.
En tysk skarpskytter skjøt ham i venstre lår.
Heldigvis
hadde jeg plukket opp et tysk førstehjelpsskrin
et par dager tidligere, et som lå på bakken.
Og jeg pleiet mitt eget sår,
siden feltlegen vår var blitt drept.
Og med det tyske utstyret lette jeg etter kulen.
Jeg trakk den ut.
Jeg renset såret. Jeg pleiet meg selv.
To dager senere, da jeg kom til bataljonens sanitetsstasjon,
kikket kapteinen på såret og sa:
"Dette er fantastisk. Hvem gjorde det?"
Jeg sa at jeg hadde gjort det.
Så sa han til meg:
"Leopold, jeg har et forslag til deg.
Jeg gjør deg til feltlege."
Siden den gang bar jeg aldri våpen.
Ute!
For det meste
virket krigen å være langt borte fra Ardennene,
og mennene utnyttet fullt ut fasilitetene
for hvile og rekreasjon.
Livet der var så rolig, så fredelig,
at noen menn kalte det for "spøkelsesfronten".
Men bare et par km i øst,
gjemt under trærne,
gjorde Hitlers hær de siste forberedelsene
for overraskelsesangrepet.
Det var tegn på at noe foregikk.
Sivile kom gjennom linjene
for å rapportere økende antall tyske soldater.
Speiderfly la merke til sykehustog
og massive Tiger-tankser lastet på lasteplan.
Om natten hørte soldatene en fjern rumling fra motorer.
Jeg visste at veiene ikke ville ha snø på seg
om morgenen,
hvilket betydde at det var trafikk på de veiene om natten.
Meldte det, men la ikke noe viktighet i det.
De alliertes HQ brydde seg ikke noe særlig.
General Omar Bradley forble overbevist om
at den tyske hæren var blitt knust.
Så, kl. 05.30, 16. desember,
begynte tusenvis av kanoner å skyte.
Granatene falt på og rundt de amerikanske posisjonene
i en time.
Et par øyeblikk senere, begynte fienden å komme ut
fra den tykke tåka som lå over skogen.
Og selvfølgelig, Adrianneroffensiven kom gjennom der.
Og da de avfyrte den første runden,
traff den meg nesten.
Fra da av ble det bare verre.
Men, de kom løpende over der,
og... rett inn i oss.
Tjue tyske infanteridivisjoner beveget seg fremover
langs en 80 km lang front... en kvart million menn.
Bak dem brølte 600 tankser.
På naboåsen,
som bare var 800 meter fra oss,
ranke så staute som stål,
var flere tyske tankser på rad,
med sjåføren sittende i sin svarte uniform,
og på vei nedover stier som ikke kunne,
etter vår mening, klart en tanks.
Gangstier.
Men der var de.
De gigantiske tanksene, med sine 88 mm våpen,
kom ned denne stien på rekke og rad.
Det kom bølger av tyskere mot deg.
Vi hadde en mitraljøse som bare plaffet dem ned.
De bare fortsatte å komme ned veien, rett inn i mitraljøsen.
Men det var bølger av dem.
Tyskerne fortsatte å komme mot amerikanerne,
dyttet dem bakover eller fløt rundt dem.
Som Hitler hadde håpet på, holdt tykke skyer og bakketåke
de allierte flyene ute av himmelen.
Noen menn bare flyktet.
Omringet av fienden, avskåret fra hverandre,
tom for ammunisjon og ute av stand til å kjempe,
ble andre tvunget til å overgi seg...
...mer enn 10 000 menn.
De fleste strevde med å holde stand.
Sekretærer og sjåfører, som aldri hadde avfyrt våpen før,
befant seg plutselig i kamp.
Noen offiserer fungerte som trafikkbetjenter,
de prøvde å gjenopprette orden i kaoset på de blokkerte veiene.
USA FØRST
På et tidspunkt er jeg der
og jeg prøver å finne en taktikk.
Og for å være helt ærlig, regnet jeg med
som junioroffiser i artilleriet,
at jeg ville være observatør
og ikke trenge å bekymre meg for så mye taktikk.
Og så ender det opp med at jeg har ledelsen og prøver å si:
"Hvorfor sov du i taktikk-timen?"
og det får deg til å tenke.
Tyskerne fortsatte å rykke frem.
Den 17. desember
overfalt en SS-panserenhet en amerikansk kolonne
nær en liten landsby kalt Malmedy,
fanget og avvæpnet 150 menn,
og skjøt så ned minst 86 av dem.
De slaktet også ned mengder av belgiske sivile.
Nyheter om drepingen spredte seg raskt blant de krigsherjede amerikanerne.
Archie Costran, 1. sersjant i vår enhet,
kom opp til meg i løpet av den første timen
med beskjed om hva som hadde skjedd i Malmedy-massakren,
kun tre km unna oss.
Han sa: "Om du blir fanget
og identifisert som jøde, vil du ikke leve."
Han sa: "Ray, hvorfor gjør du ikke som meg?"
Ta av ID-merkene med den store 'H'-en på,
surr den rundt hånda, og ta på hansken igjen.
"Hvis du tilfeldigvis skulle bli tvunget til å overgi deg," sa han,
"idet du tar opp hendene, kast hansken,
sammen med ID-merket,
ned i snøen og tråkk på den."
I 12 dager hadde jeg ID-merket surret rundt hånda.
Tyskerne klarte å knuse seg gjennom sentrum
og spredde seg ut for å danne en 80 km fremhevning,
en "bulk" i den allierte linjen.
Amerikanerne klarte å holde gjennombruddet fra å vide seg ut
ved å holde på to landsbyer...
...St. Vith i nord og Bastogne i sør.
Enheten gikk tettere sammen, og vi holdt.
Til... vi hadde én dag, to dager,
så måtte vi trekke tilbake.
Så vi trakk bakover og skjøt, trakk bakover og skjøt.
På den tiden visste jeg det ikke,
men vi prøvde visst å beskytte Bastogne.
Jeg hadde aldri hørt om Bastogne.
Jeg ante ikke det fantes,
men vi prøvde å beskytte Bastogne.
Den vesle byen var knutepunkt til sju veier.
Å hindre tyskerne fra å få kontroll over disse veiene
var nå de alliertes høyeste prioritet.
Jeg ble bedt om å spane litt, og det var en feiltakelse.
Og jeg rapporterte at tyske tanks var på vei,
og jeg kunne høre dem snakke: "Snakker du tysk?"
så jeg måtte rygge.
Men det var for sent.
Tom Galloway og hans menn var omringet.
De gjemte seg i et hus.
De kom med en tanks,
og skjøt store skader på huset.
Uten andre alternativer, overga Galloway seg.
Du tenker aldri at du vil bli tatt.
Du tenker: "Det vil ikke skje med meg."
Han og noen av de andre fangene ble sendt langt inn i Tyskland
til en fangeleir 64 km øst for Frankfurt.
I mellomtiden ble 101. luftbårne beordret til å holde Bastogne
til andre forsterkninger kunne nå Ardennene.
Mens elementer fra første armé kjørte sørover mot skogen,
begynte general George Pattons tredje armé
på et kaotisk hastverkspreg nordover
for å prøve å hjelpe Bastogne før fienden kunne ta den.
Tyskerne omringet byen og begynte artilleribombardement.
De omringede amerikanerne
begynte å gå tom for ammunisjon, mat,
medisiner.
Den 22. desember kom tyske offiserer med hvitt flagg
bort til den amerikanske kommandøren ved Bastogne,
general Anthony McAuliffe fra 101. luftbårne.
Den amerikanske situasjonen var håpløs, sa de.
Byen var omringet.
De krevde at amerikanerne overga seg.
McAuliffes hadde kun ett ord: "Sprøtt!"
Tyskerne ante ikke hva han mente,
med de gikk tilbake til linjene og granatene begynte å komme igjen.
Men neste morgen
forsvant skyene
og himmelen ble raskt fylt med allierte fly,
som bombet tyske panservogner
og slapp ned forsyninger og ammunisjon til de beleirede amerikanerne.
De var fortsatt omringet,
fremdeles avskåret fra hjelp på bakken,
men nå hadde de i alle fall mat
og ammunisjon de kunne skyte tilbake.
Og de ble raskt et symbol der hjemme...
...på amerikansk motstand.
TIL INNBYGGERNE AV BASTOGNE
Ardenneroffensiven ble publisert.
Vi visste at de holdt stand i Bastogne.
Og alle sammen heiet på dem.
Igjen, så vet vi hvor grusomt det var,
men vi var veldig bevisste på Ardenneroffensiven,
fordi vi følte det som vi akkurat hadde fullført
det oppdraget i Europa.
Og så da dette motangrepet kom,
kom det som et sjokk for hele nasjonen.
Det er ikke lett å si: "God jul"
til dere, mine medborgere,
i disse destruktive krigstider.
Jeg kan heller ikke enkelt si "God jul"
i kveld til vårt militærvesen
på posisjonene deres over hele verden.
General Eisenhower, like overrasket som alle andre
av det vellykkede tyske fremstøtet,
så likevel muligheter innbakt i krisen.
Tyskerne var på offensiven
for første gang siden Normandie,
men det betydde at de var eksponert
og kunne selv omringes og avskjæres.
På første juledag, 48 km vest for Bastogne,
stoppet amerikanerne tyskernes fremmarsj.
Den påfølgende dagen
brøt amerikanske tankser gjennom de tyske linjene
og koblet seg til 101. luftbårne inne i Bastogne.
Mennene der feiret forsinket jul,
til tross for granatene og bombene som fortsatte å falle rundt dem
og kampene som lå foran dem.
FILIPPINENE
"Jeg lager noen julegaver til Buddy og Doris
og bokmerker til alle vennene mine.
Mor sier det var best å glemme det i år,
men vi kan ikke det, med tanke på de minste barna.
Hun fortalte dem
at på grunn av luftvernvåpen i Manila,
ba onkel Sam julenissen om å holde seg unna i år
og legge igjen gavene til barna i San Francisco.
Når du stopper og tenker hardt på guttene våre som kjemper for oss,
klarer vi nok å takle det også.
Men bare litt mer ris var alt jeg ville bedt om.
Vi ser alltid for oss Opa og Oma på gården deres i California.
Om de bare visste hvor sultne vi er,
ville de blitt veldig triste.
Jeg tror at når vi forteller det til dem,
vil de ikke kunne tro på det."
Sascha Weinzheimer.
Besteforeldrene Sascha Weinzheimer kalte Opa og Oma
bodde i Sacramento-dalen.
Hennes bestefar bebreidet seg selv
for familiens fangenskap på Filippinene.
Da de ba om å få komme hjem
i ukene før Pearl Harbor,
insisterte han på at de ble hvor de var,
og at det garantert ikke ville bli noe krig.
Da han fant ut at de var blitt fengslet,
hadde han prøvd å få sendt meldinger og Røde Kors-pakker til dem
måned etter måned.
Helsen hans begynte å skrante.
Far fulgte meg til hovedbygningen for min siesta
fordi leiren ble stengt i tre timer
i dagens hete.
Så han stoppet ved skranken, og de sa:
"Vi har et Røde Kors-telegram til deg."
Det var fra bestemoren min.
Og det stod at bestefaren min
hadde sovnet inn åtte måneder tidligere,
og vi fikk ikke vite det før nå.
Han stod der og gråt,
og så fulgte han meg opp på rommet.
Alle fortalte oss
at bestefaren min bokstavelig talt døde
av et knust hjerte.
Den kvelden gjorde familien sitt beste for å feire høytidsdagen.
De laget et tre av en palmegrein som stod i en hermetikkboks fylt med jord
og vi stod i kø i kantinen med de andre fangene
for en spesiell overraskelse,
to skjeer med syltetøy og én bit sjokolade.
Sascha syntes alt var nydelig,
selv om "det var små, hvite marker i sjokoladen."
I løpet av natten
kunne amerikanske fly høres på himmelen igjen
og hauger av brosjyrer flagret ut av den mørke himmelen...
Julehilsener
fra troppene som kjempet seg vei over Filippinene
mot Manila...
...mot dem.
TYSKERNE KUTTER SEG 3 MIL INN I BELGIA; AMERIKANERNE KRYSSER RUHR
Jeg var avisbud for Sacramento Bee i en alder av ti år,
og for meg
var krigen det lille firkantede kartet på forsiden...
...som viste bølgete linjer som gikk i én retning,
og neste dag kunne du se at de hadde beveget seg litt mer,
og piler som pekte her og der
dit ulike armeer var på vei.
Og så, helt plutselig,
var det en bulk på kartet
som gikk andre veien.
Det var Ardenneroffensiven.
Herregud, hva er det som foregår her?
Taper vi nå som vi er så nært?
Alle tok det alvorlig fordi
linjene hadde bevegd seg andre vei.
"Dette blir skrevet i nærheten av nyttår,
mens alt langs hele vestfronten
fremdeles er veldig usikkert.
Når det ble kjent at tyske fallskjermhoppere
hadde blitt sluppet bak amerikanske linjer
ikledd amerikanske uniformer, ble det nødvendig
å kreve identifikasjonspapirer fra alle.
Men med fargede soldater, var det bare en formalitet,
siden tyskerne ikke hadde noen kjente fargede soldater.
Jeg ble stoppet mange ganger,
men ansiktet var min beste identifikasjon."
Ollie Stewart, afroamerikaneren fra Baltimore.
Jeg tror vi dro for å ha en stor opplevelse.
Og plutselig hadde vi
en mye større opplevelse enn det vi hadde regnet med.
Vi var selvfølgelig livredde.
Burnett Miller fra Sacramento, som hadde vokst opp et par kvartaler
fra der Burt Wilson bodde,
var menig i 21. panser-infanteribataljon,
11. panserdivisjon.
Han var blant de tusenvis av amerikanske soldater
som ble beordret inn i Ardennene
for å hjelpe Bastogne og drive tilbake tyskerne.
Det ville bli Millers første smak av krig.
Vi krysset Frankrike,
gikk gjennom deler av Belgia
og traff Ardenneroffensiven i en stor snøstorm.
Våre kjøretøy ble nesten ubrukelige.
Og tanksene, én etter én, ble sprengt,
og vi kunne se dødt tankspersonell
og såret tankspersonell som løp i dekning overalt.
Det var ikke noe vakkert syn.
Vi kom oss bort fra disse sporene og begynte å løpe gjennom snøen
for å finne noe dekning...
...og trakk oss faktisk tilbake opp på en ås,
gravde oss inn og tilbrakte natten i en stor snøstorm.
Vi var våte, og jeg tenkte: "Jeg tror ikke vi overlever dette."
Og den natten var det sporlysammunisjon overalt.
Masse artilleri. Veldig skummelt.
Og du rasjonaliserer ting, ingenting verre som kan skje
enn å bli drept.
Men det var ting verre enn å bli drept.
I Ardennene fortsatte kjempingen og dødsfallene.
Det var den kaldeste vinteren i minnet.
Mange menn var uten vinterstøvler eller vinterjakker.
Tusenvis mistet fingre, tær eller føtter til frostskader.
Mye av utstyret vårt var ikke veldig bra.
Vi hadde alltid frosne føtter
fordi skoene våre var virkelig veldig dårlige.
Og vi dro jo inn i kamp i Ardenneroffensiven
i samme frakkene vi dro til London i
og de var store, klumpete, tragiske greier som ble våte.
Og ganske snart lette vi
etter tyske fanger eller døde tyskere.
De hadde fine, hvite, kaninfórjakker som var fantastiske,
ikke bare komfortable og varme, men de var hvite og dermed kamuflasje.
Moralen holdt seg fordi man var med folk.
Så lenge man var med andre soldater i snøen
og begredeligheten, om noen var ved siden av deg,
tenkte man: "Om de takler det, kan jeg takle det."
Du bare fortsetter å bevege deg fremover.
I de kaotiske kampene som fulgte
var det noen byer som skiftet eier fire ganger.
Sivile gjemte seg i kjellere mens husene ble ødelagt over dem.
Allierte tropper måtte gjenerobre området de hadde mistet
cm etter frosne cm, noen ganger ved å oppholde seg i samme skyttergrav
de var blitt tvunget ut av bare et par uker tidligere.
DRØMMEN ER OVER
Amerikanerne mistet i gjennomsnitt 1 600 menn per dag.
Blant de døde var menig John Tavera fra Sacramento,
korporal Lester Bendt fra Luverne,
menig førsteklasse Domenic DeRosimo fra Waterbury
og menig førsteklasse Jesse Leon Hattenstien fra Mobile.
De som ble drept og såret ble erstattet
av tusenvis av grønne soldater. For det meste gutter fra videregående
som var blitt hastet gjennom grunntrening.
Mange erstatninger døde før offiserer hadde lært seg navnene deres
og ble erstattet av enda flere skremte nykommere.
Jeg hadde en venn som påstår han ble sendt inn i Ardenneroffensiven
med seks ukers trening og ei ny rifle.
Greylap sa at om ikke det hadde vært for all skytingen hans på ekorn,
hadde han vært helt fortapt.
Men han skjøt tyskerne som han gjorde med ekornene
og det var det.
Noen offiserer beordret sine menn til å ikke ta noen tyske fanger.
Massakren av amerikanske soldater
ved Malmedy var friskt i minne.
Vi var blitt oppholdt ved en liten by.
Vi skulle bare gå gjennom den,
og tyskeren stoppet oss helt.
Vi kom oss ikke gjennom.
Ild!
Endelig kom artilleriet inn...
...og jevnet husene med bakken.
De overga seg til slutt,
og de kom ut og stilte seg på linje
og som vanlig ante ingen hva som foregikk.
Vi hadde en ny bataljonskommandør,
nylig uteksaminert fra West Point, og han stilte dem på linje og sa:
"Jeg vil dere skal skyte dem."
Og jeg var skrekkslagen.
Ganske mange av oss var skrekkslagne.
Og jeg gikk til ham og sa
at dette var mot all internasjonal lov og menneskelighet.
Min gode venn, som jeg hadde tilbrakt så mye tid sammen med,
tok tak i meg og sa: "Galningen ville skutt deg.
Du bør gi deg, kutt ut, og..."
Og han fikk nok karer og de skjøt disse 25 fangene.
Det var grusomt å se på,
og jeg pratet med mange av vennene mine som hadde skutt
og de var også skrekkslagne.
Den 30. januar, 1945,
seks uker etter den tyske offensiven i Ardennene begynte,
seks uker etter starten på "The Battle of the Bulge",
hadde endelig de allierte klart å ta tilbake områdene de hadde mistet.
Det hadde vært den største kampen i krigen på vestfronten.
Mer enn én million menn deltok.
Nitten tusen amerikanere døde.
Seksti tusen hadde blitt såret, fanget eller var savnet.
Hitlers enorme veddemål hadde endt i katastrofe.
Han hadde mistet rundt 100 000 menn
og så godt som alle tanksene og luftfartøyene
og hadde ingen måte å erstatte dem på nå.
Og i øst sprengte den russiske armeen seg vei
nærmere Berlin hver dag.
De hadde sprengt forsyningsbilen vår.
Så disse digre aluminiumsboksene
som inneholdt forskjellige typer mat
var blitt spredd utover med 12-15 meter mellom hver.
Hvis det kom en granat, drepte den bare én eller to menn,
i stedet for en hel gruppe hvis alle var samlet.
Vi gikk sakte nedover køen og åpnet feltsettet
og på den store pannen
la den første mannen to skiver brød.
Den andre mannen la en flott 1 cm tykk bit
av fantastisk roastbiff som dekket mesteparten av skiva.
Den tredje mannen la en øse med saus over det hele.
Alt var bra.
Det neste mannen ga oss en skje
med tørka erter og gulrøtter.
Det var skikkelig mat.
Det var godt.
Det var på den ene siden.
Og til slutt kom til enden av køen.
Og i enden av køen, strakte mannen seg ned
og tok en stor skje med sjokoladepudding
og dekket denne fantastiske roastbiffen
fra ene siden til den andre med sjokoladepudding.
Jeg vet ikke hvor mange av dere som har smakt sjokoladepudding-roastbiff.
Men jeg kan si det, at til tross for,
til tross for fornærmelsen det må ha vært
mot dette vakre kjøttstykket,
elsket vi hver eneste bit.
Jeg husker fremdeles roastbiff med sjokoladesmak.
Den 8. januar hadde et amerikansk fly fløyet lavt
over Santo Tomas-fengselleir i Manila
og sluppet ned brosjyrer.
De var også til det filippinske folket.
"General MacArthur er tilbake", stod det.
"Han vil fortelle dere over radio,
via kunngjøringer og brosjyrer,
akkurat hvordan og når dere kan hjelpe.
Se nøye etter disse instruksjonene."
"Jøss!
Kanskje vi snart kan synge 'Gud velsigne Amerika' høyt igjen.
Kanskje vi får se flagget vårt flagre igjen.
Så spennende det vil være
når de første guttene våre kommer gjennom den porten.
Mor sier at vi også har utkjempet denne krigen... som soldater.
Folk dør hver dag av sult.
Fred Fairman og Mrs. Everett i går.
Vi har så kort tid igjen
Så dumt at de ikke klarte å holde ut bare litt lenger.
Mor veier bare 33 kg.
Hun pleide å veie 67 kg.
Og dr. Allen sier at hun må bli i sengen fra nå av
fordi hun ikke kan gå."
Når jeg fikk episoder av virkelig alvorlig sult,
det kommer over deg som bølger...
...da gjorde jeg noe for å distrahere meg.
Som å tromme på siden av hytten, eller å lage lyd,
eller gå og skrike litt,
bare for å få det ut av systemet, og så fortsatte jeg.
Men barna gråt...
...og tok på halsen sin,
eller de grep tak i magen og gikk til mor.
Det var nok en fryktelig opplevelse,
å se barna dine gjøre det.
"17. januar.
Buddys favorittuttrykk er: "La oss snakke om mat."
Han har en favorittdrakt også, som han kaller for "portdrakten' sin.
Han har tatt ut denne drakten nesten hver dag i månedsvis,
han legger den på sengen og sier:
"Jeg legger port-tingene her, Mamma,
sånn at jeg er klar."
Alle sammen har spart noe til å ha på ut av porten.
Alle sammen unntatt pappa,
som har vært barbeint i seks måneder nå.
'Jeg trenger ikke noe til porten
annet enn to gode bein å gå ut med,' sa han.
1. februar.
I morges kom tante Bee på besøk.
Hun jobber på sykehuset.
Hun sier at legene tror at sju til dør i dag,
alle av sult."
For meg er krigens ekte helter de som sjelden får noen medaljer.
Det er feltlegene.
Når en mann blir skadet...
INFANTERI
...roper han veldig sjelden
etter kjæresten eller moren.
Det første han roper etter er feltlegen.
Han sier alltid: "Feltlege!"
Og når ordet høres, løper feltlegen bort.
Og for å løpe bort må han dukke unna kuler.
Det krever mot.
Ammunisjon er en grusom ting.
Det river en person i stykker.
Det er ikke noe rent kutt. Det river. Det revner.
Jeg kan ikke forestille meg hva feltlegene gikk gjennom.
De var rett der,
og de plastret sammen folk som blødde i hjel.
Så mitt hjerte går til de guttene.
Feltleger ble betalt ti dollar mindre per måned
enn de mennene de prøvde å redde.
Mange var pasifister og militærnektere,
ikke villige til å ta liv, men villige til å risikere eget liv for å redde andre.
Som mennene de pleide, lærte de å improvisere i kamp.
Under Ardenneroffensiven
hadde de morfin og plasma oppi trusene
for at det ikke skulle fryse.
I Stillehavet farget noen det røde krysset på hjelmene grønt
for å gjøre seg til et litt vanskeligere mål for japanerne.
Og overalt ble de tvunget til å ta grusomme valg.
Hvis du er i en skuddveksling
og du ser en som er såret sånn
at du vet han ikke kan overleve,
må du bare gå forbi ham,
selv om han roper etter deg for hjelp,
og du må lege noen andre
hvis liv du potensielt kan redde.
Og det er en grusom avgjørelse å måtte ta
å gå forbi noen som har behov for trøst
men som ikke kommer til å leve.
Det er aldri hyggelig å gjøre en feltleges arbeid.
Men det er én av nødvendigheten for sivilisert oppførsel.
Det var noen sår ingen feltlege kunne behandle.
Hva var du redd for?
Alt.
Noe spesielt?
Død.
Hva?
-Død. -Død hva?
Døde folk. Jeg takler ikke...
...å se dem.
Jeg kan ikke høre deg.
Jeg klarer ikke å se døde folk.
Det var mange ord for det,
"granatsjokk", "kamptrøtthet", "kamputmattelse".
Én av fire av alle militærmenn
som ble evaluert av medisinske grunner i Europa og i Stillehavet
led av en form for nevropsykiatrisk lidelse.
Militærplanleggere bestemte at den gjennomsnittlige soldat
kunne klare maks 240 dager med kamp
uten å bli gal.
Men innen den tiden,
var den gjennomsnittlige soldat mest sannsynlig død eller såret.
BETTY GRABLE - I TILFELLE LUTFANGREP HOPP I HULLET
På den tiden hadde de mange midtsidepiker.
Betty Grable hadde et bilde av seg selv i badedrakt,
og hun kikker over skulderen sin.
Og det var bilde bakfra og det var praktfullt.
Så jeg sa: "Min Norman skal få bilde av sin egen midtsidepile.
Og jeg hadde en rød og hvit prikkete bikini.
Men du kunne enten ha den langt nede,
hvis du var tøff nok til det,
eller du kunne ha den helt opp.
Vel, uansett, jeg tok på meg min røde og hvite bikini,
og jeg gikk ut i bakgården og ga min mor kameraet.
Jeg sa: "Her. Ta et bilde.
Jeg vil sende det til Norman.
Jeg skal være hans midtsidepike."
Og han bar det gjennom krigen med seg,
og han sa at han fikk mange kommentarer
fra kompisene sine når de så det bildet,
for etter at noen av dem så det, sa de, vel,
de så på ham, og så kikket de på bildet igjen,
og så på ham igjen,
og de sa: "Hva ser hun i deg?"
Og jeg hadde et bilde av ham på mitt skrivebord,
ett som han tok i Frankrike.
Så jeg var med ham, og han var med meg.
Den beste vitsen jeg husker
om krigen...
MARINEPILOT
...var ikke en vits jeg ble fortalt, men som én så.
Jeg tror det var på Eniwetok, i offisersbaren.
Over baren...
var det en enorm bysteholder, hvis jeg husker rett,
montert på en tavle som en fisk.
Og under, stod det: "Husk Pearl Olson."
"Tredje februar, 1945.
Omtrent kl. 05.00 i går natt
kom det ti av våre fly over leiren.
Én pilot slapp ned brillene sine med en lapp festet til dem.
De falt på hovedbygningens terrasse
hvor det ikke var noen japser,
og en heldig venn av oss fant den
fordi vi fant ut med én gang hva det sto.
"Rull ut tønnen!
"Deres jul kommer hit i dag eller i morgen."
Kort etter hørte vi våpen og tankser i det fjerne.
Alle trodde det måtte være japsene, unntatt pappa.
Han var sikker på at det var amerikanere."
Frigjøringen var det mest fantastiske i mitt liv.
Og hvis jeg gråter, må du ha meg unnskyldt.
Så på 3. februar,
fulgte far meg til hovedbygningen.
Men mens vi gikk,
hørte vi denne rumlingen i et fjerne.
Og vanligvis når det skjedde,
kunne vi, greit, vi hadde trente ører på dette tidspunktet.
Vi visste det var store bombefly som kom inn over oss.
Men mens vi gikk, la vi merke til... det var...
...lyden ble høyere og høyere,
men dukket ikke opp noen fly.
Og vi syntes det var rart.
Og folk kom ut av hyttene sine og sa: "Jøss!
Dette er annerledes."
Ild!
Og vi hørte våpen som gikk av.
Britene sa: "Å, det er britene!
Britene kommer! De er her! Engelskmennene er her!"
Og amerikanerne sa: "Ikke vær dumme. Det er amerikanerne som kommer."
Så vi
løp fram og tilbake,
og på grunn av skytingen og lyden,
folk bare løp rundt omkring, skjønner du?
De stod ikke stille.
Plutselig, og det var... Vi visste ikke dette før senere.
...det var rundt
tre minutter før ni om kvelden,
kom de gjennom, de krasjet gjennom porten
med tanksene sine.
Og det var vidunderlig.
Folk ble gale.
Man skulle tro krigen var over, med det var den ikke.
Moren min var sengeliggende på 33 kg.
Mor sa alltid:
"La oss spare på én ting til å ha på når guttene våre kommer."
Så hun hadde en halvspist leppestift.
Jeg hadde noe, en sokk, som nå, du vet,
ingen sko, så det var ikke noe poeng i å ha på en sokk.
Min søster hadde en klemme, en hårnål.
Og så da far plukket opp mor
og løp ut av hytta, sa hun: "Vent! Vent!"
Så forstod ikke han hvorfor.
Hun sa: "Gå tilbake."
Så hun stakk hånda under madrassen
og dro ut leppestiften og tok den på.
Hun sa: "Nå er jeg klar for guttene våre."
3 700 SIVILE FRIGJORT FRA MANILA-FENGSEL
I Santo Tomas-fengselet i Manila,
endelig trygge, samler fangene seg for å bli evakuert tilbake til hjemmene sine.
Ynkelig underernærte
kan de fremdeles hugge ved for å koke sine nye militærrasjoner.
Nyheter fra hjemme, etter tre lange år.
Røde Kors distribuerer brev fra venner og familie
som disse fangene trodde de aldri ville høre fra igjen.
Idet soldater eskorterte de japanske vaktene ut av leiren,
løp noen av barna etter dem mens de ropte:
"Få dem til å bukke, gutter!"
Fire dager senere
besøkte selveste general MacArthur Santo Tomas.
Den 7. februar er min bursdag.
Jeg hadde blitt 12 år.
Og MacArthur kom inn i 20 minutter,
hilste på fangene og gikk.
Så snart han var dratt, begynte japsene å bombe leiren.
Og det var mange fanger som ble drept.
Mange soldater ble drept.
Og det var bare én av disse ville tingene som...
Det var blod overalt,
og bårer, og folk som løp.
Det var to dager med bombing.
Vi tilbrakte to dager på hovedkjøkkenet
til de fant reiret.
Kampen om Manila varte én måned.
Mesteparten av byen var ødelagt.
Ett tusen amerikanere døde.
Det samme gjorde 16 000 japanske soldater
og nesten 100 000 filippinske sivile
som ble truffet av artilleriild
eller slaktet ned av sine tilbaketrekkende okkupanter.
"8. mars.
Major George Woods tok mor, far og meg gjennom Manila
i en jeep for å se ruinene.
Vi hadde hørt hvor ille Manila var blitt ødelagt,
men til vi så det med egne øyne,
kunne vi ikke tro at noe sånt kunne skje.
Hele byen, ingenting igjen!
Taft Avenue, Boulevard, alt i ruiner.
Odøren fra de døde var grusom,
og når vi stoppet,
var de store grønne fluene på oss."
Informasjonen vi fikk i Japan
var veldig flyktig.
Vi så noen av kartene i avisen
på hyllene idet vi passerte som viste at marinen var...
KRIGSFANGE
sjøkampene var nærmere, og det var oppmuntrende for oss.
Men det var fremdeles et spørsmål
om hvordan vi skulle komme oss bort derfra.
Glenn Frazier, fra Ft. Deposit i Alabama,
var én av 168 000 allierte fanger
som fremdeles var i japanernes hender.
Han hadde blitt fanget på Filippinene
etter fallet av Bataan på våren i 1942.
Frazier hadde da vært så sikker på at han skulle dø
at han hadde kastet ID-merkene ned i en massegrav,
sånn at når de ble funnet,
ville foreldrene ha en idé om hva som hadde skjedd med ham.
Nå, med Filippinene gjenerobret,
fant amerikanske soldater graven.
Så da fant de ID-merkene som jeg kastet i graven.
Så de hadde håndfaste bevis på at jeg var i den massegraven.
De tar ID-merkene
og militærmannen dra til mor og far
og prøvde å vise dem ID-merkene og prøvde å fastsette forsikringen.
Så faren min sier: "Hvis jeg tar de 10 000 dollarene
og han ikke er død, hva skjer da?"
Og han sier: "Da må du betale det tilbake."
Han sier: "Vel, bare behold dem,
for jeg er sikker på at om noen kan klare seg,
så er det min sønn.
Og hvis han er død, da kommer jeg tilbake til deg
og får de 10 000 dollarene."
FØRSTE BILDER: KONFERANSEN MED DE TRE STORE PÅ KRIM
Den historiske Yalta-konferansen idet den tar avgjørelsene
som vil forme verdens fremtid.
De tre store bekrefter idealene fra Atlanterhavserklæringen.
De krever prosedyre...
Den 4. februar, 1945,
dagen etter at Sascha Weinzheimer og familien hennes ble frigjort,
møtes de tre store... USAs president Franklin Roosevelt,
britisk statsminister Winston Churchill
og russisk statsminister Josef Stalin
på Yalta i Svartehavet.
I ukelange samtaler lover de å holde frie valg etter krigen
i de øst-europeiske landene okkupert av russerne,
og enes om å dele Tyskland og Østerrike inn i tre okkupasjonssoner.
Men først måtte Tyskland lide et endelig nederlag.
Nazistene prøvde fremdeles å forsterke hæren sin
på østfronten.
Stalin ville ha hjelp
fra amerikanske og britiske luftstyrker for å stoppe dem.
Russlands leder ba om luftangrep
på togstasjoner og skiftestasjoner,
ofte lokalisert i hjertet av byer.
Dresden var det første målet,
en nydelig gammel by ved Elbe,
hvilket man mente at tyske forsterkninger strømmet gjennom i østlig retning.
Den 13. og 14. februar traff 900 britiske og amerikanske bombefly
Dresden i to bølger,
der de slapp brannbomber i håp om å starte en ildstorm.
De lyktes.
Minst 35 000 sivile ble brent eller blåst i filler...
...eller kvalt mens de krøket seg sammen i kjellere og tilfluktsrom.
Bombingen fortsatte, ramponerte oljefasiliteter,
forsvarsfabrikker, veier og jernbaner
og flere byer.
Pforzheim, Würzburg,
Essen, Dortmund, Potsdam.
Bare i mars
slapp allierte krigsfly 163 864 tonn med bomber
over Tyskland.
Mer enn noen annen måned av krigen.
I midten av måneden etter,
avbrøt luftsjefene.
De hadde gått tom for mål.
Så langt hadde 593 000 tyske sivile
dødd under allierte bomber.
De fleste var kvinner.
Mer enn 100 000 var barn.
"15. februar, 1945.
Da John Bosch var i Luverne forrige fredag,
stoppet han og telte gullstjernene
på minnetavlen
og sa: 'Nå er det 20 gullstjerner.'
Han visste det ikke da,
men den 21. gullstjernene ville bli stående ved navnet
til hans egen sønn,
menig 1. klasse Everett Bosch, som ble drept på Luzon."
Meldingen som fortalte om hans sønns død ble levert til Bosch
da han kom hjem den kvelden.
Al McIntosh, Rock County Star-Herald."
Jeg tror det var 22. februar i 1945.
På det tidspunktet var jeg plassert i et middelalderslott
som var rett der ved Ruhr-elven
omtrent 4 km unna Ruhr-elven.
Og jeg hadde ordnet til i storhallen på slottet
med kartene mine og telefonlinjene inn.
Jagerflypilot Quentin Aanenson fra Luverne
fløy ikke lenger oppdrag.
Han var blitt forfremmet til kaptein og drev nå med koordinering
av luftangrep fra det han antok ville være relativt trygt på bakken.
Jeg ropte opp jagerflyene mine,
og det var bare en enorm mengde forespørsler som kom inn
om å gjøre dette, da plutselig,
en 88 eller en 105 artillerigranat
kom gjennom en åpning i veggen på slottet
og eksploderte omtrent 9 meter fra meg, eller noe sånt.
Jeg var delvis beskyttet fra eksplosjonen
fordi det var en søyle... en steinsøyle der,
men eksplosjonen tok toppen av hodet til en soldat
som stod omtrent 4,5 meter fra meg og det slengte...
...blod, vev, hjerne, alt sammen over hele meg, kartene mine.
Og jeg husker at det skapte mye kaos,
men jeg hadde jagerfly som var i ferd med
å stupe, så jeg måtte fortsette jobben.
De bar mannen som var blitt drept ut
og et par som hadde blitt såret.
Og så mens jeg fremdeles arbeidet
med å rope opp jagerflyene ved målene,
kom de bort og vasket hjernemassen fra håret mitt
og av pilotjakken min i lær og av kartene mine,
og så bare fortsatte vi.
B-29-FLY OVER TOKYO
Luftbårne, B-29-fly setter kursen mot Tokyo.
De store bombeflyene, utstyrt il å forflytte seg mer enn 800 mil,
flyr nå raskt de 240 milene fra Saipan
til målet deres,
til å starte den endelige luftkrigen mot Japan.
Allierte planleggere håpet at typen bombing
som hadde jevnet tyske byer
ville ødelegge japanernes vilje til å holde stand,
og gjøre den blodige invasjonen unødvendig,
men som virket uunngåelig.
Amerikanske B-29 kunne nå fiendens hjemland
fra Saipan og Tinian,
men omtrent halvveis mellom dem og selve Japan
lå en liten vulkanøy ved navn Iwo Jima.
Det var et utenomjordisk sted,
knapt 20 kvadratkilometer, ufruktbar og med stein og aske,
sydende av svovel, uten trygt drikkevann.
Men det hadde en flystripe fra hvilket japanske jagerfly
tok av for å plage amerikanske bombefly
idet de fløy til og fra målene sine på fastlandet.
Amerikanske kommandører ville at øya skulle tas.
Så kunne de gjøre den til et fristed for sine uføre bombefly.
I 72 dager i strekk
hamret amerikanske bombefly løs på Iwo Jima
og dens forsvarere med bortimot 6 000 tonn høyeksplosiver.
Tre dager til fulgte med konstant bombardement fra marinen.
Tidlig om morgenen den 19. februar, 1945,
beveget marinesoldatene seg mot øya.
De fleste var veteraner fra tidligere landinger:
Saipan, Tinian, Peleliu.
De første tre bølgene møtte lite motstand.
Noen begynte å tenke at denne invasjonen ville være annerledes,
at for én gangs skyld hadde bombingen før invasjonen
virkelig slått ut øyas forsvar.
Det hadde den ikke.
Rundt 21 000 japanske soldater ventet på amerikanerne
inne i et så godt som ugjennomtrengelig nettverk av tunneler og bunkere.
Idet den fjerde bølgen nærmet seg stranden,
åpnet fienden ild.
Sersjant Ray Pittmann fra Mobile var der.
På vei inn mot Iwo Jima,
jeg var lagleder da.
Og jeg kikket meg alltid rundt og tenkte:
"Hvor mange menn mister jeg nå?"
Fordi vi visste ikke at det ville bli så ille som det var.
Maurice Bell, også fra Mobile,
så kampen fra dekket på USS Indianapolis.
Jeg satt der oppe med kikkerten
og så på marinesoldatene på øya.
Og jeg så tankser som kom opp.
Og de kom ned til stranden
og soldater gikk bak tanksene
som eskorterte dem opp.
Og de kom opp til bestemte punkt
og hoppet ned i hullene.
Og tanksen snudde, dro tilbake og eskorterte flere opp dit.
Og én dag så jeg, antar han var marinesoldat...
...kun kort avstand fra stranden.
Hadde i gang en flammekaster. Det var varmt den dagen.
Plutselig stoppet han, og han snudde seg
og gikk tilbake til vannet, han tok flammekasteren av
og kledde av seg,
plasserte tøyet på toppen av flammekasteren
og tok en svømmetur...
...i 30 eller 40 minutter.
Og han kom tilbake og kledde seg,
tok flammekasteren og gikk tilbake til kampen igjen.
Jeg antar han tenkte at han ville bli drept uansett
så han kunne like gjerne kjøle seg ned litt.
MARINESOLDATER KJEMPER
DET TØFFESTE SLAGET I DERES HISTORIE
Flystripa er tatt, og fremrykningen kverner videre.
Japanere blir tatt i åpent terreng.
Marinesoldatene går videre i et slag
som overgår alle utkjempet i Stillehavet.
Iwo Jima, på de 15 første dagene, har kostet 2 050 amerikanske døde.
Og slaget raser fortsatt!
Kampene pågikk i nesten én måned
før amerikanerne tok øya.
Japanerne mistet hele garnisonen.
Nok en gang hadde de aldri planer om å overgi seg.
Deres oppdrag var å drepe så mange amerikanere som mulig
før de ble drept selv.
Seks tusen åtte hundre og tjueen amerikanere døde...
...fem ganger antallet drept på Guadalcanal eller Saipan.
Blant de døde var menig David Harris fra Luverne,
korporal John B. Zwanch fra Waterbury,
menig Zera Richards fra Sacramento
og sersjant James Albert Chambliss fra Mobile.
Tjuesju tapperhetsmedaljer
ble utdelt til de som kjempet på Iwo Jima.
Tretten av dem måtte gis posthumt.
Så mange av mennene i én enhet gikk tapt
at enheten fikk navnet "X-Ray-kompaniet".
Av de 16 mennene på Ray Pittmans lag
var det bare han og to andre igjen.
Hva jeg... gikk gjennom etter krigen...
...drømmene og alt jeg hadde...
...det var helt ekte for meg.
Men...
...det er...
...det er virkelig vanskelig å forklare
akkurat hva man følte, fordi jeg kom hjem
og giftet meg og oppdro en familie og levde et lykkelig liv etter krigen.
Men så mange av dem
forlot blodet sitt i sanden på Iwo Jima
og Saipan og Tinian at de fikk ikke den muligheten.
Med flystripa på Iwo Jima i sitt grep,
var amerikanerne ett stort steg nærmere det japanske hjemlandet.
Amerikanske bombefly stod nå fritt til å angripe når de ville.
USA AVSLØRER NYESTE BRANNBOMBE BRUKT I
ANGREP PÅ TOKYO
Den nye amerikanske brannbomben,
typen som har ødelagt Tokyo med flamme.
Dette er sånn den ble utprøvd,
et blendende sveip med geléaktig bensin.
Det er det brennbare materiellet,
en nylig utviklet form for vanlig bensin,
gélestivnet sånn
at det gir det en vulkansk styrke av blendende ødeleggelse.
BARE BEGYNNELSEN
Natten til 9. mars, 1945,
kom brannbombingen til byer i Japan.
Tre hundre og trettifire amerikanske B-29 kom brølende innover Tokyo i lav høyde
og slapp hundretusenvis av 30 kilos napalmbomber
Førti-én kvadratkilometer av byen,
for det meste laget av furu, papir og bambus,
eksploderte i flammer.
Kanskje 100 000 mennesker døde.
Mer enn én million stod igjen uten hjem.
I de neste ti dagene fortsatte amerikanerne
å ta Nagoya, Osaka,
Kobe, Nagoya igjen.
Rundt 50 000 flere ble drept.
Da bombingen startet i vårt område,
først var det omtrent én gang hver andre uke,
Så var det et angrep omtrent hver uke, så eskalerte det.
Og de fleste angrepene startet om natten med B-29-fly,
og du kunne høre B-29, du kunne skjelne lyden,
og plutselig kunne du høre Zeroene der oppe
og skytingen mens de prøvde å skyte dem ned.
Men vi så noen av brannene langt unna.
Og det var som et ballspill for oss.
Vi var glad for det.
Og de brant ned én tredjedel av hele området,
drepte over 300 japanere rett rundt oss.
Det brente opp brakkene som vi var i.
De gjorde oss til rotter på Filippinene da vi var der,
og våre B-29-fly gjorde rotter av dem i Japan.
Og vi visste at amerikanere begynte å nærme seg.
Men de fortalte oss også
at hvis en amerikaner landet på deres jord,
ville vi alle bli skutt, krigsfangene,
at alle vaktene hadde mulighet til å skyte deg.
Amerikanske B-29 fortsetter å brannbombe japanske byer,
og tvinger til slutt mer enn åtte millioner mennesker
fra hjemmene sine.
Det 5. luftvåpenet trykket opp en brosjyre for å forsikre piloter
som kanskje følte seg uvel med å drepe så mange sivile.
"Hele befolkningen
var et berettiget militært mål", stod det,
"siden den japanske regjeringen hadde beordret alle menn og kvinner
til å melde seg i et frivillig forsvarskorps."
"For oss", fortsatte brosjyren,
"er det ingen sivile."
Jeg meldte meg til Røde Kors-kantinen,
som var nede ved togstasjonen.
Vi serverte guttene som kom gjennom på togene.
Og over hodet vårt bar vi et brett med smørbrød
og en annen jente bar et brett med smultringer
og en annen jente bar to kanner med kaffe
og en fjerde jente bar kopper.
Vi fikk høre en kveld at det var ventet et tog med soldater,
så vi fikk orden på utstyret og ut gikk vi.
Og vi begynte å gå langs siden av soldattoget
og plutselig kom det et høyt rop
og disse marinesoldatene begynte å tyte ut av soldattoget.
Jeg kastet smørbrødene og begynte å løpe.
Og jenta med smultringene kastet dem.
Men den stakkars jenta med kaffen ble fanget.
Disse marinesoldatene, fant vi ut, hadde akkurat kommet tilbake fra Iwo Jima.
De hadde blitt plassert på skipet og gått i land i New Orleans
og var på vei til Parris Island.
Så vi var de første amerikanske jentene
de hadde kommet i kontakt med.
Og de var fast bestemt på å kysse oss.
Så vi løp så fort vi kunne inn i kantinen,
slamret igjen døra, krøp under disken,
låste døra og krøp under disken,
og bare satt der og skalv.
Vel, offiserene dere kom av, og militærpolitiet,
og de fikk samlet dem til slutt og tilbake på toget.
Og vi bare ble der
til toget beveget seg ut fra stasjonen.
Men da vi gikk hjem den kvelden... Venninnen min som
bar kaffen, hun het Polly.
Pollys mor spurte henne:
"Polly, hva gjorde dere jenter i kveld?"
Og Polly sa: "Ingenting, mamma, det var bare en vanlig kveld."
Hun sa: "Hvordan har du fått de svarte håndavtrykkene
på hele kåpen din?"
Så vi måtte fortelle henne
at Polly ble kysset jeg vet ikke hvor mange ganger
før hun kom seg unna og inn i kantinen.
Men moren hennes ble opprørt, hun bare lo og sa:
"Vel, dere kan dra tilbake neste lørdag kveld.
Dere gjør en god jobb."
Ild!
Den tyske armeen hadde fått seg en skikkelig omgang,
og ikke bare i Frankrike, men også andre plasser de hadde vært.
Også Russland slo dritten ut av dem
i den andre retningen.
Det var ikke barnemat å slå dem,
men det var tydelig at de ville tape.
Ild!
Så vi hadde taket på dem.
Og da visste jeg at vi ville vinne krigen.
Så snart som isen forsvinner og våren kommer igjen,
havner vi i en angreps-sinnstilstand igjen,
da kommer vi til å vinne.
Innen midten av mars, 1945,
krysset hundretusenvis av amerikanere Rhinen
og kjørte inn i hjertet av Nazi-Tyskland.
Da George Patton og hans 3. armé begynte å krysse nær Frankfurt,
stoppet generalen halvveis over flytebryggen.
Han hadde alltid ønsket å "pisse i Rhinen", sa han,
og i sine menns åsyn, gjorde han det.
Så hørte Patton at hans svigersønn,
som var blitt tatt i Nord-Afrika to år tidligere,
ble holdt i en tysk krigsfangeleir nær Hammelburg.
Det var rundt 60 km bak tyskernes linjer,
men Patton brydde seg ikke.
Han sendte en spesialstyrke...
...seksten tankser, 27 halvbeltekjøretøy og 300 menn
for å frigjøre sin datters ektemann med det samme.
I mens, i krigsfangeleiren,
hadde fangene hørt
at amerikanerne hadde krysset Rhinen
og trodde at det bare var et tidsspørsmål
før de ville bli satt fri.
Tom Galloway, som var blitt tvunget til å overgi seg
tidlig i Ardenneroffensiven, var blant fangene.
Men du kunne ikke bli for begeistret over noe,
du var alltid for sulten.
Sult var bare fremst
i alles tanker når man er sulten hele tiden.
Jeg hadde sikkert mistet rundt 20 kg på bare noen måneder.
Man er bare kald hele tiden.
Jeg gikk i tre måneder uten å ta av meg tøyet.
Man bare ble i tøyet 24 timer i døgnet.
Du tok av støvlene... vi hadde støvler...
...og du knyttet dem til senga om natten,
siden de kunne bli stjålet.
Fenrik Herndon Inge var også fra Mobile.
Han hadde også blitt tatt ved Ardenneroffensiven.
Da jeg var ved Hammelburg.
hørte jeg at det var en fange i en annen brakke
fra Alabama, så jeg fant ham.
En tynn, skitten fyr kom bort til meg og ville vite om jeg...
Han sa han hadde hørt jeg var fra Mobile
og det viste seg å være
Herndon Inge, som vi kalte "Wanky".
Og han og jeg vokste opp
kanskje åtte kvartaler fra hverandre.
Og han kjente søsknene mine, vi har vært nære venner siden.
Den 27. mars når Pattons spesialstyrke til fangeleiren.
Alle heiet og jublet over at
endelig ville vi bli tatt med til god mat.
Så begynte noen å skyte.
I forvirringen ble Pattons svigersønn truffet av den kule
og hastet til leirsykehuset,
for såret til å bli frigjort.
Så de sa: "Vi må komme oss ut."
De sa: "Vil dere gå, kan dere det",
men noen gikk tilbake i fengselet og noen løp avgårde.
Jeg løp avgårde, to andre og meg.
Mer enn 1 200 amerikanere løp ut av leiren,
men det var bare nok kjøretøy til å frakte 250.
Tusenvis av tyskere omringet dem kjapt.
De frie fangene spredte seg.
De fleste, inkludert Herndon Inge, ble tatt igjen ganske raskt.
Men Tom Galloway og hans to kompiser hadde klart å flykte
og prøvde å komme seg til de amerikanske linjene til fots.
Vi hadde passert et våningshus
med låver, utbygg og et lite kapell.
Så jeg fortalte dem, og jeg sa: "Se"...
Og det var forresten Langfredag.
Fredag før påske.
Og jeg sa: "Dette er..." i den delen av Tyskland,
Bavaria var for det meste katolsk.
Faktisk, jeg trodde det var katolsk.
Jeg sa til dem: "Kl. 15.00 på Langfredag,
kommer de til å være i kirken, og vi skal gå inn der
og komme oss inn på låven som vi så i går
og komme unna været."
Vi la på vei over jordet så raskt vi kunne
og løp inn den låven.
Og jeg tror vi traff eneste protestantiske familie
i den delen av Bavaria.
De var alle sammen på låven.
Så det... flaksen vår tok slutt der og da.
Snart var Tom Galloway også tilbake bak piggtråd.
Han og Herndon Inge
måtte vente på å bli befridd igjen.
"Luverne i Minnesota, 29. mars, 1945.
En rekke gutter i tjeneste har nevnte i brevene sine
at de gjerne vil vite hvordan det er der hjemme.
Kjære gjeng...
Når vi sier det er vår igjen,
bør du være i stand til å lukke øynene dine der du er
og forestille deg hvordan alt ser ut.
Overalt man kjørte i Luverne tirsdag kveld
kunne du se folk som begynte å arbeide på gårdene sine.
Plenene begynner å bli grønne igjen,
og man kan se det begynne å spire i blomsterbed rundt husene.
Bøndene er ute på åkrene."
I slutten av mars, 1945,
samlet amerikanske styrker seg til sitt neste mål
i Stillehavskrigen,
den store, tett befolkede øya Okinawa.
Britene hadde tatt tilbake Mandalay i Burma.
Russerne var mindre enn 80 km fra Berlin.
Men Hitler fortsatte å presse folket sitt til å gjøre motstand,
og militaristene som styrte Japan ba
hver eneste mann, kvinne og barn om å kjempe til døden
mot den amerikanske invasjonen de visste kom.
"I dag startet med en stor feil
forårsaket av en overentusiastisk programleder på radio
som fikk ideen om at et seiersblink ville komme om få minutter.
For å være ærlig,
forårsaket det ikke mye oppstyr på Main Street.
Folk hadde hatt foreløpige datoer for seier før,
og hadde sett håpene sine briste.
Så de har bestemt seg for å holde hodene nede
og fortsette å jobbe til det ikke finnes mer tvil om seier.
Og ikke få ideen om at folkene hjemme tror
det er en flott vals.
De vet at kampene er brutale og kostbare
og at mange av våre beste gutter hadde gått tapt på seiersturer før.
Vi ber og håper at striden
for deres skyld, vil bli så kort som mulig."
Al McIntosh, Rock County Star-Herald.
MER ENN 16 MILLIONER AMERIKANSKE MENN OG KVINNER
TJENESTEGJORDE I UNIFORM UNDER KRIGEN.
DE KOM FRA OVERALT OG ALLE HADDE EN HISTORIE Å FORTELLE.
Blant mennene som landet på Iwo Jima med Ray Pittman fra Mobile,
var Bill Lansford og Pete Arias, marinesoldater fra California,
som hadde kjempet i Stillehavet siden 1942.
Deres geriljaenhet, Carlsons Raiders, var blitt oppløst.
Jungeltaktikken hit-and-run de hadde mestret
på Guadalcanal og Bougainville fungerte ikke lenger på Iwo Jima.
Da vi landet, var det første vi så da rampen gikk ned
en hel haug med sårede karer som kom mot oss.
Folk bar dem og alle var blodige,
og jeg sa: "Uff da."
Lyden var intens, den var virkelig demoraliserende.
Det var det verste jeg har opplevd noen gang.
MARINEINFANTERI
Og jeg tenkte: "Noe er galt med meg.
Jeg vet ikke om jeg klarer dette eller ei."
Og det var unger som gravde seg inn,
prøvde å grave seg inn under artilleriet,
og de stakkars barna visste ikke bedre.
De av oss som har vært gjennom to eller tre kamper
grep tak i halsen på dem
og sparket dem og sa: "Flytt dere, kom dere bort herfra!"
fordi granatene kom rett på oss.
Jeg trodde jeg holdt på å bli gal.
Og jeg tenkte: "Jeg har faen meg vært altfor lenge i dette allerede.
Jeg takler det ikke lenger."
I mens hadde Pete Arias enhet blitt stoppet av vedvarende skyting
fra en japansk bunker.
Så jeg sa til en fyr som het Danford, jeg sa:
"Dan, la oss se hva vi kan gjøre med dette."
Så vi klatret opp der
til et sted der de hold oss oppe
og vi tok det ut.
Så på vei tilbake
ble jeg truffet i beinet.
Og Danford, han ble drept rett der på turen tilbake.
Ganske snart kom en sanitetsmann bort. Han var ikke fra vårt lag.
Han sa: "Har du fått hjelp, sersjant?" Jeg sa: "Jeg vet ikke."
Han sa: "La meg se."
Så han måtte opp dit og jeg lå der nede,
og han var over her.
Han ga meg en sprøyte med morfin og sånt
og jeg vet han ikke kunne bandasjere dette
fordi jeg var... jeg hadde store sår over hele.
Så hørte jeg én som kom inn.
Sanitetsmannen hadde kastet seg over Arias for å beskytte ham.
Denne stakkars fyren, han fikk hele eksplosjonen,
og det der drepte ham.
Jeg husker ham alltid.
Jeg lurer på hvem i helvete han var.
Både Arias og Lansford ville overleve Iwo Jima
og til slutt få reise hjem.
Den beste følelsen jeg hadde om krigen
var en følelse av tilfredshet
og en følelse av lettelse over at det var over
og vi ikke var nødt til å gjøre noe av det igjen.
Men jeg har også en følelse av slektskap med alle de andre karene
som hadde vært i tjeneste.
På en måte hadde vi blitt en separat enhet
fra menneskene som var sivile.
Vår følelsen var det at vi var som en egen gjeng.
Vi hadde alle gjort det vi fikk beskjed om,
og de fleste av oss ble karakterisert som helter,
men vi er ikke helter.
Vi var bare fyrer som var der
og vi gjorde det vi skulle.
Tekst: Kjersti Friestad